home
***
CD-ROM
|
disk
|
FTP
|
other
***
search
/
Chip 1996 April
/
CHIP 1996 aprilis (CD06).zip
/
CHIP_CD06.ISO
/
hypertxt.arj
/
9509
/
VIDI9.CD
< prev
next >
Wrap
Text File
|
1996-03-19
|
28KB
|
419 lines
@Vùjraírható optikai adattárolók@N
Az optikai elven mûködô adathordozókkal foglalkozó
sorozatunkat a ROM (csak olvasható) és a WO (egyszer írható)
optikai adattárolók mûködési elvének ismertetése után az MO
(Magneto Optical) típusú vagy újraírható optikai adattárolók
bemutatása teszi teljessé.
Az optikai elven mûködô adattárolók között az újraírható
típusok használják ki legteljesebben a fénynyaláb fizikai
tulajdonságait, mivel nemcsak a tárolt információ olvasása,
de annak írása és törlése is optikai jelenségek
felhasználásával történik. Napjaink újraírható optikai
adattárolói az alkalmazási területtôl függôen alapvetôen két
csoportra oszthatók: a professzionális célra kifejlesztett
MO-k, és a félprofesszionális vagy a szórakoztató ipar
területén alkalmazott MD-k (Mini Disc) képviselik e
tárolótípust.
A ma használatos optikai adattárolók létrehozására
irányuló alapkutatások a hetvenes évek elején kezdôdtek. A
kutatások kiterjedtek a fény -- mint elektromágneses rezgés
-- hullámtermészetének vizsgálatára, különösen azokra a
tulajdonságaira, amelyek a kor technológiai színvonala
alapján ""kézbentarthatók" voltak. A kézbentarthatóságot a
meghatározott hullámhosszúságú, fázisú, energiájú
(intenzitású) és energiaeloszlású nyaláb elôállítása, e
jellemzôk biztonságos (információ szerinti) modulálhatósága,
mérése és detektálása jelentette. A lézerdióda felfedezése
és tömeggyártása technológiájának kidolgozása, fejlôdése
alapvetôen befolyásolta az optikai adattárolókra vonatkozó
alapkutatások (az eredmények) ütemét. A ROM típusú optikai
adattárolóknál a fénynyaláb reflexiós és interferencia
(intenzitásváltozás) tulajdonságát, a WO típusúaknál ezeken
kívül a hôhatást is (írásnál), az MO típusúaknál mindezeken
túlmenôen a fénynyaláb mágneses tulajdonságait (polarizációs
sík elfordulása) is kihasználják. Sorozatunk 7. és 8.
részében (a szóbanforgó tárolótípusokkal összefüggésben)
bemutattuk a reflexió, az interferencia, a hôhatás
mechanizmusát, most az író/olvasó/törlô sugárnyaláb és a
mágneses tárolóréteg egymásrahatását vizsgáljuk meg.
Az újraírható adattárolók mûködési mechanizmusának egyik
legfontosabb eleme a fénynyaláb mágneses tulajdonságainak
kihasználása, az úgynevezett Kerr- és a Faraday-effektus
révén. A fény X-Y-Z összetevôkre bontható elektromágneses
hullám. Az összetevôk egyes komponensei egy-egy hullámsíkot
határoznak meg. A Kerr-effektus lényege: ha mágnesesen
polarizált tükrözô felületet helyezünk a fény(nyaláb) útjába
-- és a mágneses polarizáció nem merôleges a beesô fény
irányára --, akkor a felületrôl visszavert (reflexió) fény
polarizációs síkja(i) elfordul(nak), azaz a fénynyaláb
jobbra vagy balra ""csavarodik" (az elfordulás szöge *X*K)
annak megfelelôen, hogy a beesô fény milyen polaritású É/D
(Észak/Dél) mágneses felületrôl verôdik vissza. Ha
biztosítjuk, hogy a beesô fény lineárisan polarizált, azaz
egykomponensû (vagy csak X, vagy csak Y, vagy csak Z), úgy a
tükrözô mágneses felületrôl visszavert nyaláb síkja
elfordul, és az elfordulás irányának megfelelôen megjelenik
a beesô nyalábból hiányzó két komponens valamelyike. A
visszavert fény polarizációs síkjait detektálva
következtethetünk a reflexiót okozó mágneses tér
polaritásának irányára (É/D -- 1. ábra).
A Faraday-effektus lényege, hogy a mágneses anyagon
(mágneses térerôvel rendelkezô ""átlátszó" rétegen) történô
áthaladáskor a fény polarizációs síkja a mágneses tér
irányától (É/D) függôen ΘF szöggel elfordul. Az elfordulás
iránya megegyezik a Kerr-effektus okozta elfordulás
irányával. A Faraday-effektus hatását az információt
letapogató, a mágneses tárolórétegrôl visszavert nyaláb
intenzitásának fokozásánál használjuk ki (1. ábra).
Hogyan állítható elô lineárisan polarizált fénynyaláb? A
lézerdióda majdnem tökéletes (80%-osnál jobb) lineárisan
polarizált sugárnyalábot bocsát ki, ezért felhasználható az
(író)/olvasó/(törlô) funkció(ka)t ellátó ""pick up"
fényforrásaként. Míg a ROM típusú optikai adattárolóknál az
olvasási mechanizmus a fényinterferencia miatti
fényintenzitás-csökkenés mérésén alapult (lásd sorozatunk 6.
részét), addig az MO típusú tárolóknál az olvasó fény
polarizációs síkja elfordulási irányának mérésén. (îrásnál
és törlésnél a fénynyaláb hôhatását használjuk ki!) A
polarizációs sík elfordulását szintén visszavezethetjük
fényintenzitás mérésére (detektálására). A visszavert nyaláb
síkjának elfordulása 0,7 fok körüli -- ez látszólag nem sok,
de jól mérhetô. Ebben segítenek a ""polarizátorok", amelyek
a visszavert fénynyalábot komponenseire (X, Y, Z) bontják és
e komponensek intenzitásának mérése (gyakorlatilag csak a
detektálása) már nem okoz gondot. A polarizátort olyan
résnek kell elképzelni, amely a fénynyaláb síkjával
megegyezôen intenzitáscsökkenés nélkül átereszti a nyalábot,
merôlegesen állítva a polarizációs síkra pedig gyakorlatilag
teljesen elnyeli (""kioltja"), azaz nem ereszti át. Az egyes
komponensek polarizációs síkjainak ""várható" irányát
ismerve a komponensek intenzitása -- egy nyalábosztó
közbeiktatásával -- mérhetô.
A Kerr-effektus felhasználása tehát segített abban, hogy
egy mágneses felületen ""elhelyezett" információ -- a
mágneses terület polaritása (É/D) és hossza -- lineárisan
polarizált sugárnyalábbal ""letapogatható" legyen. (Az
olvasó sugárnyaláb energiája nagyobb mint 0,7 mW.) Ha egy
mágneses felületen fel tudjuk rajzolni a ROM típusú CD-nél
megismert, a tárolandó információnak megfelelô ""mágneses
pit" szerkezetet, akkor ez elméletileg leolvasható. A
feladat ezt követôen az, hogy találjunk egy anyagot, vagy
készítsünk egy olyan ötvözetet, amit tulajdonságai
alkalmassá tesznek lézernyalábbal történô ""mágneses pit"
struktúra kialakítására (írására), kiolvasására és
törlésére. A mágneses pitek az elemi mágneses egységek, az
úgynevezett ""domének" halmazai.
Nyilvánvaló, hogy az optikai tárolótól sokkal nagyobb
adatsûrûséget vártak a kutatók, mint a létezô mágneses
tárolók legnagyobb adatsûrûsége. Az író, az olvasó és a
törlô lézernyalábnak egy adott felületre leképezhetô
foltátmérôje, valamint az optikai tárolórétegen kialakítható
legkisebb stabil domén mérete határozza meg a megvalósítható
adatsûrûséget. Az optikai tárolónak alkalmas mágneses
rétegekkel szembeni követelmények rendkívül szerteágazók és
ellentmondók, ezért nem találtak minden szempontból legjobb,
""ideális" anyagot vagy ötvözetet. A nagy írássûrûség (kis
doménméret, kis foltfelület), a könnyû kiolvashatóság
(erôteljes Kerr-effektus), a stabil információtartás (nagy
koercitív erô), a kis nyalábenergiájú írás és a hosszú
élettartam együttes megvalósítása csak megközelíthetô vágy.
A megoldást a ferrimágneses anyagokkal végzett
kísérletek hozták. A ferrimágneses anyagok ritka földfémek
-- terbium (Tb), gadolínium (Ga) -- és úgynevezett átmeneti
fémek -- vas (Fe), kobalt (Co) -- ötvözetei. Speciális
technológiával e fémekbôl olyan kristályszerkezetû ötvözet
készíthetô, amelybôl katódporlasztással (vagy vákuum
párologtatással) kialakítható optikai adathordozónak
alkalmas réteg. Ha változtatjuk az ötvözet összetevôinek
arányát, akkor javulhatnak egyes magnetooptikai
tulajdonságok, sajnos általában más fontos tulajdonságok
rovására. Például a Tb összetevô növelése javítja a
doménszerkezet stabilitását -- de fokozza az oxidációs
hajlamot, ami a réteg korróziójához vezet, tehát csökken a
réteg élettartama. A Co koncentráció növelése fokozza a
Kerr-effektust, de növeli a íráshoz/törléshez szükséges
hômérséklethatárt. A magnetooptikai tárolóréteg egyes
paraméterei úgy is javíthatók, ha olyan rétegstruktúrát
alakítunk ki a réteghordozón, amely gyengíti a tárolás
szempontjából hátrányos hatásokat, és/vagy felerôsíti az
elônyöseket.
Az optikai adattárolók kialakítása általában
polikarbonát (PC), ritkább esetben üveg hordozón történik. A
PC hordozó kitûnô optikai tulajdonságai mellett
tömeggyártásra alkalmas technológiával sokszorosítható.
Hátránya viszont, hogy viszonylag alacsony hômérsékleten
(120-140 Celsius) képlékennyé válik, ezért a tárolóréteg
struktúrájának kialakítása csak ""hideg" eljárással
történhet. A legnehezebb technológiai feladat egy olyan
mágneses tárolóréteg kialakítása, amelynek doménszerkezete a
hordozó (szubsztrát) felületére merôleges, vagyis a domének
""élükön" állnak. (A hagyományos mágneses tárolóknál -- a
mágnesszalagnál, a floppynál és a merevlemeznél -- a
mágneses réteg doménszerkezete a felülettel párhuzamos
kialakítású, ami nem annyira a technológiai, inkább fizikai
okokra vezethetô vissza). A hordozó felületére merôleges
doménszerkezetû mágneses tárolóréteg egy speciális
kristályszerkezetû ferrimágneses ötvözet (Fe, Co, Te, Ga)
katódporlasztásával alakítható ki. A katódporlasztás egy
(fém)réteg felvitelének speciális eljárása, amelynek során a
réteghordozó hômérséklete nem nô meg jelentôsen, a felviendô
réteg -- nagy feszültségû és nagy mágneses térerejû térben
-- atomonként rakódik a hordozóra. Az információt tároló
mágneses réteg vastagsága 20-30 nm. Ez a rétegvastagság
szinte ""átlátszó", nem biztosítja az olvasó nyaláb
megfelelô reflexióját. A reflexió növelésére szükség van egy
""igazi" tükrözô rétegre, amely egy 40-70 nm körüli vastag
alumínium (Al) réteg. A PC vagy üveg hordozót, az
információt tároló mágneses réteget és az alumínium tükrözô
réteget optikailag illeszteni kell, e feladatokat az
úgynevezett dielektrikum rétegek látják el. Az optikai
illesztés igénye azért merül fel, mert az író/olvasó/törlô
nyaláb több rétegen halad át, s az átmeneteknél a
kettôstörés hatását ""kompenzálni" kell. A dielektrikum
másik feladata a magnetooptikai réteg öregedési hajlamának
(oxidáció) csökkentése. A dielektrikum (szilíciumnitrid --
SiN) rétegek vastagsága 25-120 nm közötti. Az így
kialakított rétegstruktúrát egy kemény lakkréteggel kell
védeni a környezet mechanikai és vegyi behatásaitól. (Az MO
struktúra felépítését lásd a 2. ábrán.)
@<9509\cdm01.gif>■■@N 1. és 2. ábra
Az újraírható optikai adattároló rétegstruktúrájának és
az olvasás mechanizmusának megismerése után meg kell
vizsgálni az optikai elven történô írás (és törlés) elvét.
Az alapkérdés: hogyan állítható be egy bitnyi információ,
azaz egy domén vagy egy doméncsoport polaritása É/D avagy
D/É irányba? Ez nyilvánvalóan csak egy külsô mágneses tér
segítségével lehetséges. A kérdés megválaszolása újabb
kérdést vet fel. Hogyan biztosítható, hogy az információt
hordozó, 1-2 *Y*m átmérôjû domén kiválasztható legyen, s a
tárolandó információnak megfelelôen É/D irányba beállítható
legyen úgy, hogy a szomszédos domének polaritása (azaz a
korábban beírt információ) ne változzon? A megoldásnál a
mágneses anyagok azon tulajdonságát használjuk ki, amely
szerint a mágneses anyagot melegítve az anyag egy ponton
""könnyen mágnesezhetô" állapotba kerül, lecsökken a mágnes
koercitív ereje (Hc). (E hômérsékletet a jelenség
felfedezôjérôl Curie-pontnak vagy -hômérsékletnek nevezik.)
A mágneses anyag doménjei a könnyen mágnesezhetô állapotban
viszonylag gyenge külsô mágneses tér hatására a külsô
mágneses tér irányába fordulnak. A mágneses tér kikapcsolása
vagy a mágneses anyag lehûlése után megmarad az így
beállított doménpolarizáció, s csak rendkívül erôs külsô
mágneses tér hatására módosulhat, olyannál, amely a szokásos
használat mellett soha nem léphet fel. Tehát az íráskor (és
a törléskor) csak azt kell biztosítani, hogy az újraírható
optikai tároló mágneses tárolórétege legalább doménnyi
felületen a Curie-pontig felmelegíthetô legyen.
A CD-WO/CD-R rendszerek bemutatásánál (lásd sorozatunk
8. részét) megismerkedtünk a lézernyaláb hôhatásával. Az
újraírható optikai adattárolók írásánál (és törlésénél)
szintén a lézernyaláb hôhatását használjuk ki. Itt is
figyelni kell arra, hogy az olvasás okozta hôhatás ne
okozzon ""törlést", vagyis kiolvasáskor ne íródjon felül a
tárolt információ. Az író nyalábenergia adta korlát olyan
fémötvözetet követelt, amely viszonylag alacsony
hômérsékleten, 120-200 Celsius fokon eléri a Curie-pontot. A
fenti követelményeknek megfelelô fémötvözet (Fe, Tb, Co)
pontos összetétele, kristályszerkezete és
gyártástechnológiája a gyártók legféltettebb titkai közé
tartozik. Az írás (és törlés) mechanizmusa ezután
egyszerûnek tûnhet, hiszen csak meg kell címezni azt a
domént vagy doméncsoportot, amit át akarunk írni, és fel
kell melegíteni egy körülbelül 3-10 mW nyalábenergiájú
fénnyel. A doménpolaritás beállítható egy 100-400 Oe
(Oersted) erôsségû külsô mágneses térrel, melynek irányát --
alkalmas (szoftveres) vezérléssel -- nem kell bitenként
változtatni. A külsô mágneses teret az író/törlô fejjel
szinkronban mozgatott -- a rögzítendô információ szerint
vezérelt -- mágneses tekerccsel hozzák létre. Az írás (és a
törlés) mechanizmusát a 3. ábrán mutatjuk be. Az MO-drive (a
lejátszó) olvasó/író/törlô feje úgynevezett kombinált fej,
amely a nyalábenergiát mindig az adott funkciónak
megfelelôen állítja be (olvasáskor a legkisebbre, íráskor
közepesre, törléskor a legnagyobbra).
@<9509\cdm02.gif>■■@N 3. és 4. ábra
A CD-WO/CD-R típusú optikai tárolók írását (a
programozható felületen történô tájékozódást) elôsegítô
preformattálást, az ATIP (Absolute Time In Pregroove, 22,05
kHz) szerepét már megismertük (4. ábra). Az újraírható
optikai adattárolók olvasásánál, írásánál, törlésénél
ugyanolyan tájékozódási támogatást kap az optikai fej, mint
az egyszer írható tárolóknál. Ez a tároló teljes felületére
vonatkozó szigorú geometriai specifikációban (ATIP, Lead-in
Area, UTOC Area, Recordable User Area, Lead-out Area) és az
információ struktúra szerinti elosztásában, az
olvasó/író/törlô fej pozicionálásában, szinkronizálásában, a
sugárenergiák beállíthatóságában érvényesül. A
CD-ROM/(CD-WO) típusú adattárolók írása és olvasása CLV
(Constant Linear Velocity), azaz állandó kerületi
sebességgel történik (zónás struktúrájú adattárolás). Az MO
típusú optikai adattárolóknál CAV (Constant Angular
Velocity), azaz állandó szögsebességû
írásra/olvasásra/törlésre (ez csupán a szabványosítás
kérdése, mintsem technikai/technológiai ok miatt alakult ki)
is van lehetôség. Az állandó szögsebesség miatt kialakítható
szabályos szektorstruktúra, vagyis a programozható
szegmensek és az azokat szétválasztó fejléc (header)
információk még szabad szemmel is jól láthatók (5. ábra).
@<9509\cdm03.gif>■■@N 5. ábra
Az újraírható optikai tárolók gyártástechnológiája (6.
ábra) jelentôsen eltér mind a ROM, mind a CD-WO típusú
adattárolókétól. A PC szubsztrát (réteghordozó) gyártása
ugyanolyan technikai/technológiai feladat, mint bármely más
CD-típusé. A nyomólemez gyártása viszont a többi CD-típushoz
képest szigorúbb követelményeket és magasabb technológiai
felkészültséget kíván. A PC hordozón a rétegstruktúra
(PC/SiN/Fe, Tb, Co/SiN/Al) kialakítása egy többpozíciós
katódporlasztóban történik. A magnetooptikai elvû optikai
tárolókat a védôlakk oldalán összeragasztják (ezáltal
kétoldalról írható, olvasható, törölhetô, s egyben a
kapacitása is megduplázódik), és egy központosító gyûrû
felragasztása után egy mûanyag tokban, úgynevezett
cartridge-ben helyezik el. A gyártástechnológia
infrastruktúra-igénye is jóval nagyobb, mint a többi optikai
adattárolóé.
A bevezetôben említettük, hogy a felhasználási terület
szerint az újraírható optikai adattárolók két rendszerét
dolgozták ki. A professzionális terület újraírható optikai
adattárolói az MO-k. Az ipari szabványosítást 1990-ben a 130
mm szubsztrátátmérôjû MO-ra az ISO/IEC 10089 számon, míg a
90 mm-esre az ISO/IEC 10090 számon rögzítették. A
duplasûrûségû MO-k specifikációját az ISO 13549 szabvány
rögzíti (zónás struktúrájú adatrögzítés). Az MO-k néhány
jellemzôjét táblázatban foglaltuk össze.
Az MO-k az információt -- az CD-WO/CD-R-tôl eltérôen --
nem a preformattálással, 22,05 kHz-cel modulált (ATIP)
spirális pálya mentén kialakított árokba (groove) tárolják,
hanem az árkok közötti, szélesebb sima felületen, a
""land"-eken (4. ábra).
Az újraírható optikai adattárolók -- döntôen --
szórakoztató ipari felhasználásra, a Sony által kidolgozott
rendszere az MD, amit 1990-ben a ""Rainbow Book"-ban
specifikáltak. Míg az MO levezethetô a CD alapszabványából,
a ""Red Book"-ból, addig az MD a CD rendszerbe ilyen
formában nem illeszthetô. Mint tárolórendszer, az elvi
fizikai mûködést tekintve teljesen megegyezik az MO
rendszerekkel. Lényegi különbség az MO és az MD között, hogy
az MD csak hangzó anyag tárolására alkalmas, míg az MO
többcélú eszköz, vagyis a kódolási rendszereikben keresendô
az alapvetô különbség. Az MD-nél egy speciális
transzformáció (ATRAC -- Adaptive TRansform Acoustic Coding)
alkalmazásával elérték, hogy egy 64 mm átmérôjû PC hordozón
maximum 74 perces hangzó anyagot lehessen rögzíteni ""CD
minôségben". Az ATRAC lényege: elhagyják az emberi fül által
nem hallható jeleket, s ezáltal tömörítik a hangképet. Az
MD-n történô adattárolás zónás struktúrájú, tehát az olvasás
CLV elvû. Az információt a ""groove"-okban tárolják.
Az MD-k egyik speciális típusa a ""preplayed" MD, amely
csak kódolási rendszerét tekintve sorolható -- az újraírható
MD-k mûködési elve és a teljességre való törekvés miatt -- e
témakörbe. A ""preplayed" MD mûködési elve szerint CD-ROM
típusú, azaz az információtároló réteg nem magnetooptikai
réteg, hanem olyan PC hordozó, amely a gyártáskor felveszi a
nyomólemezen levô információs ""képet", s a leolvasás az
alumínium tükrözô réteg segítségével, a
reflexió/interferencia jelenség révén történik.
Az MD-k újraírható típusa az MO gyártástechnológia
alkalmazásával gyártható, a ""preplayed" típusa pedig a
""hagyományos" CD gyártósorokon, megfelelô adapterek
felszerelésével.
Mint ahogy azt a CD-WO/CD-R-eknél is megjegyeztük: az MO
és MD rendszereknek (média és drive) alig akad néhány
gyártója, összehasonlítva a többi optikai elven mûködô
(CD-A, CD-ROM) rendszerrel. Ez egyben azt is jelzi, hogy
jóllehet a szabványokat -- az optikai adattárolók életében
hosszúnak tûnô -- öt éve kidolgozták, és a mûködô
rendszereket egyre szélesebb területeken alkalmazzák, az
újraírható tárolótípus még nem érte meg az átütô sikert.
Ennek számos oka van. Ha a gyártástechnológiát
vizsgáljuk, akkor rájövünk, hogy az újraírható rendszer
mindkét elemének (média és drive) gyártása közel egy
nagyságrenddel nagyobb beruházást igényel, s ennek
költségvonzata az árban -- a kereslet lassú felfutása miatt
-- kevésbé érvényesíthetô.
@<9509\cdm06.gif>■■@N 6. ábra
Az MO-k -- a várakozások ellenére -- nem vették át a
számítógépek standard háttértárának szerepét a
merevlemezektôl, sôt, megjelenésük a merevlemezek
robbanásszerû fejlôdéséhez vezetett. Ma ott tartunk, hogy
bizonyos feladatokra ugyan alkalmasabbak az MO-k a
merevlemezeknél, de még mindig drágák és ""lassúak". A
merevlemezek kapacitása egyre nô, sôt olyan szolgáltatást is
nyújtanak, melyre korábban csak az MO cartridge volt képes,
ez pedig a cserélhetôség.
Az MD rendszerek elterjedését szintén a létezô CD
rendszerek széles igényeket kielégítô alkalmazhatósága
korlátozza. Nyilvánvalóan egycsapásra megváltozik a helyzet,
ha megvalósul a digitális mûsorszórás, s a széles ""tömegek"
részére elérhetô lesz legalább a digitális minôségû
hangforrás.
Összefoglalva az újraírható optikai adattárolók
problémakörét: bizonyosan állítható, hogy belátható idôn
belül meghatározó szerephez jutnak a nagykapacitású
adattároló rendszerek sorában.
Székesfehérvár, 1994. július 5.
@KBaráth István@N
@VAz MO-szabványok jellemzôi
Szabvány ISO 10089 ISO13549 ISO 10090
Szubsztrátátmérô 130 mm 130 mm 90 mm
Szubsztrátvastagság 1,2 mm 1,2 mm 1,2 mm
Szubsztrát anyaga PC PC PC
Lemezoldalak száma 2 2 1
îró/olvasó/törlô lézernyaláb hullámhossza 825 nm 825 nm 825 nm
Reflexió 15-30% 15-30% 15-30%
Kapacitás 600-650 Mbyte 1200-1300 Mbyte 128-230 Mbyte
Adatstruktúra szektoros zónás szektoros
Szektorszám 31-17 - 25
Bit/szektor 512-1024 512-1024 512
Trackosztás 1,6 µm 1,39 µm 1,6 µm
Élettartam >30 év >30 év >30 év
Az optikai adattároló rendszerek fejlesztése területén
1986-ban a Videoton Elektronikai Vállalat (VEV) és a
Budapesti Mûszaki Egyetem Fizikai Intézetének Atomfizika
Tanszéke -- az OMFB támogatásával -- közös programot
indított. A hazai optikai adattároló gyártáskultúra
megteremtése, Kelet-Európa elsô CD-gyárának Magyarországon
történô felépítése is gyakorlatilag e programhoz
kapcsolhatóan valósult meg és döntôen a VEV-nek köszönhetô.
A kutatás/fejlesztési témák kiterjedtek a magnetooptikai
rétegstruktúrák létrehozására és azok
gyártástechnológiájának kidolgozására. A kutatás alapjául a
szakirodalomban fellelhetô általános elveket összefoglaló
nemzetközi publikációk szolgáltak, erre alapozva kellett
megtalálni a gyakorlatban használható megoldásokat.
Az elsô kézzelfogható eredmények (funkcionálisan mûködô
MO lemezek) már 1989-ben -- az úgynevezett Innovációs
Laboratórium berendezésein legyártva, reprodukálhatóan --
léteztek. A gyártástechnológia kidolgozása, a tömeggyártásra
alkalmas gyártóberendezések specifikálása és megvásárlása is
megtörtént. A világgazdasági recesszió olyan hazai helyzetet
teremtett, amelynek következményeként le kellett állítani a
megkezdett programot.
A VEV pénzügyi nehézségeinek egyik okát a ""szakértôk"
abban látták, hogy több százmillió forintot fordított
például ""olyan elhibázott programokra", mint amilyen az
optikai adattároló rendszerekre irányuló is. A VEV-et végül
felszámolták, az újraírható optikai adattároló rendszerekkel
foglakozó szakembereket a sors elsodorta egymás mellôl, és
sajnos nincs lehetôségük a megkezdett munka folytatására --
de az utóbbi néhány év bebizonyította, hogy sikerült
megmenteni valamit az optikai adattárolók
gyártáskultúrájának honosítása területén végzett
erôfeszítéseinkbôl. Magyarországnak van még mûködô CD-gyára!